Annoin koko nuoruuteni tehdäkseni työni -
ja selvitäkseni armottomasta sodasta.
Sota muuttui vuodesta toiseen,
ja siihen suhtauduttiin eri tavalla.
Sodan kiihkeys muuttui niin paljon,
että kentällä vuonna 1914 taistelleet -
ja 1917 palanneet eivät olisi tunnistaneet sitä samaksi sodaksi.
Voin vain sanoa, etten olisi jättänyt sitä väliin.
Se oli välillä hirvittävää, mutten olisi jättänyt sitä väliin.
Jos voisin palata ajassa taaksepäin,
kävisin sen kaiken läpi uudelleen, koska nautin palvelusajasta.
En ole koskaan ollut niin innoissani.
Kuin pikkupoika menossa ensi kertaa teatteriin.
Siinä ei ollut mitään epätavallista.
Työ oli tehtävä.
Meihin oli iskostettu ajatus,
että tämä oli sotaa ja meidän piti tappaa saksalaiset.
Siten näimme asian.
En ole pahoillani, että koin sen. Toivon, etten olisi kokenut.
Mutten kadu sitä, koska olen turvassa.
Oli hyviä ja huonoja aikoja Ranskassa.
Kaikki oli otettava vastaan.
Haavoituin kahdesti ja minua kaasutettiin, muttei se huolestuttanut.
Tein vain parhaani.
Hyväksyin sen niin kuin muutkin.
Iloitsimme voidessamme olla mukana, ja tiesimme sen olevan rajua.
Ja rajua se olikin, muttemme valittaneet.
Siinä ei ollut mitään jännittävää.
Kuolemaa ja haavoittuneita näki niin monta kertaa.
Veri ei herättänyt tunteita.
Olimme ammattilaisia, ja meille se oli vain työtä.
Olisi väärin väittää, että siitä nautittiin.
Mutta jälkeenpäin sitä tunsi -
olleensa tarpeellinen.
Sillä ei ollut minuun vaikutusta,
koska en ollut nähnyt maailmaa.
Olin vielä poikanen kuten muutkin.
Se oli ennemminkin suuri peli.
Paitsi oikeat pommitukset ja sellainen.
Se teki minusta miehen. Tosiaankin.
En olisi koskaan kasvanut mieheksi, joka olen,
jos en olisi palvellut.
Sitä oppii huolehtimaan itsestään, kun siviilielämässä -
äiti hoiti kaikki askareet.
Piti oppia laittamaan ruokaa,
parsia omat sukkansa,
ommella omat nappinsa ja sen kaltaista.
Se oli vain päivän työ.
Tiesin, etten taistellut sodassa yksin,
ja mitä tapahtui muille, voisi tapahtua minulle.
Minua ei kaduttanut.
Minulla ei ollut vaimoa, ei mitään.
Ei katumusta eikä kauhukuvia.
Jos selviää sodasta, selviää kaikesta.
Olimme tietoisia -
Englannin ja Saksan välisistä jännitteistä.
Tiesimme Saksan keisarin kunnianhimosta -
laajentaa valtakuntaansa.
Sinä kesänä oli paljon puhetta -
Balkanin alueen levottomuuksista.
Mutta olimme kaukana Balkanilta, eikä se huolettanut meitä.
Se oli serbialaisten tekoa, kun se mies ammuttiin, eikö vain?
Seurasin politiikkaa ja tajusin,
että Englannin ja Saksan välille tulisi hankaluuksia.
Oli kaunis aamu 4. Elokuuta.
Istuimme kaikki pöydän ääressä -
aloittamassa rugby-päivällistä saksalaisjoukkueen kanssa.
Saksalaiset istuivat -
englantilaisten kanssa rinnakkain.
Tiedonantaja saapui kesken päivällistä -
tuoden uutisia sodan syttymisestä.
Suuressa julisteessa luki: "Sota julistettu Saksalle."
Emme tienneet, mitä pitäisi tehdä.
Pitäisikö tarttua ruokailuveitseen -
ja iskeä sillä saksalaista?
Pienen juttutuokion jälkeen päätimme,
että meidän osaltamme -
sota alkaisi vasta huomenna. Juhlat jatkuivat.
Olen ylpeästi britti.
BRITIT
Olemme mainio valtio,
ja sellaisen puolesta täytyy olla valmis taistelemaan.
Ensimmäisessä maailmansodassa valmistauduimme sotaan.
VÄRVÄYDY TÄNÄÄN
Imperiumi oli vahva. Me emme pelänneet.
Kaikki ostivat pieniä nappeja, heiluttivat lippuja ja lauloivat lauluja.
Epätoivon ilmapiiri ei vallinnut.
BRITTINAISET SANOVAT - "MENE!"
Englanti ei voisi hävitä.
Vaikka saksalaiset työntäisivät -
brittisotilaita Englannin kanaaliin, he eivät pääsisi pidemmälle.
Emme voineet hävitä.
Meille oli opetettu, että englantilainen vastaa kymmentä saksalaista.
Ajattelin, että Englannin vihollinen -
on minun viholliseni, ja halusin olla mukana.
Puoli vuotta tai vuosi, ja se olisi ohi.
ASTU KANAALIN YLI JA AUTA
Menin ystäväni kanssa Shepherd's Bush Empireen -
katsomaan esitystä.
Siellä näytettiin laivaston kulkua merellä -
ja soitettiin "Britons never shall be slaves".
Tuntee sen selkäpiitä ravisuttavan tunteen,
ja tietää, että pitää toimia.
ISÄ, MITÄ TEIT SUURESSA SODASSA?
Eräs ystäväni sanoi: "Me värväydymme."
Se oli isänmaallinen näkemys.
Ja yleistä intoa koko tilanteesta, luulisin.
En uskonut niin mittavaan sotaan,
mutta olin valmis tekemään osani.
Silloin miesten ei ollut tarkoitus ajatella itse.
He tekivät mitä käskettiin.
HÄN ON TYYTYVÄINEN - OLETKO SINÄ?
Äitini paheksui sitä.
Nuorena sitä vain päättää lähteä.
LIITY NYT
Lounasaikaan lähdin toimistolta ja menin värväytymään,
ja siellä oli tuhat ihmistä jonossa.
Kaikki luulivat, että siitä tulisi sivistynyt sota -
ja halusivat olla kelvollisia.
MUISTA BELGIA
Päätimme värväytyä kahdestaan,
ja kun kerroimme pomolle aloittavamme koulutuksen maanantaina,
hän oli ärsyyntynyt.
Hän ei luvannut,
että säilyttäisimme työpaikkamme.
Äitini sanoi: "Odotat, kunnes täytät 19 vuotta."
Silloin ikähaarukka oli 19 - 35.
Tai sen piti olla.
Olimme kaikki poikia.
POJAT! HALUAMME TEIDÄT MUKAAN
Täynnä kiihkoa.
Halusin vain löylyttää saksalaisia.
Ajattelin, että haluan taistella maani puolesta.
Ajatuksena oli, että on ylpeä omasta maastaan -
ja tekee parhaansa sen hyväksi.
Siten suurin osa nuorista -
uskoi tekevänsä silloin.
TÄMÄ ON TILAISUUTESI HALUAMME MIEHIÄ
Äitini sanoi minulle...
TEE TEHTÄVÄSI
..."Voimme estää sinua tekemästä tätä ikäsi takia."
Sanoin: "Tiedän, mutta olen varma, ettette estä."
Eivätkä he estäneetkään.
Minusta tuntui, että kaikki nuoret miehet olivat vapaaehtoisia,
ja se olisi minunkin tehtäväni.
TARVITSEMME LISÄÄ MIEHIÄ
Olin erittäin innokas, ja niin oli koko joukkommekin.
Sanoin: "Suora värväytyminen, kiitos."
He olivat ilahtuneita ja ottivat minut kiireellä sisään.
VOIT VARMISTAA SEN - LIITY NYT
Monet liittyivät paikallisrykmentteihin,
kuten Bucksiin ja Middlesexiin.
Tutut koulutoverini, joiden kanssa -
olin pelannut jalkapalloa ja krikettiä.
Liityimme sotaväkeen toivoen parasta.
Olimme hyviä ystäviä, tovereita,
ja siten pääsimme tylsistä töistämme kotipuolessa.
VOITTO - 1915
Olin kävelemässä Camden Town High Streetiä,
kun kaksi nuorta naista lähestyi minua kysyen:
"Mikset sinä ole armeijassa?" Vastasin, että olen vasta 17-vuotias.
"Niin ne kaikki täällä sanovat."
Ihmetyksekseni hän pani kätensä laukkuunsa,
ja minä kohotin käteni suojakseni,
kun valkoinen höyhen osui nenääni.
Marssiessamme asemalle -
osalla miehistä oli knallihattu, joillakin olkihattu -
ja osalla armeijan koppalakki.
Osalla oli asetakki,
osa oli pukeutunut arkiseen takkiin -
armeijan housuilla.
Osalla oli armeijan saappaat, osalla ei. Olimme tosiaan sekalainen joukko.
Jotkut kuvittelivat elävänsä mukavasti -
ja toivat mukanaan matkalaukullisia vaatteita,
joita he eivät enää nähneet.
Kaikkien hiukset leikattiin.
"Miten haluatte sen?" "Lyhyeksi takaa ja sivuilta."
Mutta vastauksena oli koko pään ajelu hiusleikkurilla.
Näytimme enemmän vangeilta kuin sotilailta.
Heti sodan syttymisen jälkeen -
entiset sotilaat kutsuttiin värväytymään uudelleen.
Heistä tehtiin heti kersantteja.
Siten saatiin nopeasti kouluttajia.
Meitä auttoivat eniten -
entiset sotilaat, joilla oli aiempaa sotakokemusta.
He antoivat meille neuvoja, mitä kannattaa tehdä ja mitä ei.
Meidät oli käsketty riviin,
ja sitten meidät määrättiin eri joukkueisiin.
Saapuessaan -
he olivat heikkoja, kalpeita, laihoja ja pelokkaita lapsia.
Teollisuusyhteiskunnan hylkiöt olivat kehnossa kunnossa,
ja heidät piti koulia sotilaiksi.
Monet meistä valehtelivat ikänsä liittyäkseen armeijaan.
Adjutantti saapui -
ja antoi käskyn, että jokaisen alle 19-vuotiaan -
piti ottaa kaksi askelta eteen.
Kukaan ei liikkunut.
Olin 17-vuotias poika,
ja minusta varmasti huomasi, että olin alle vähimmäisiän.
Mutta hän sanoi: "Kuinka pitkäksi aikaa haluat värväytyä?"
Kaikki muutkin liittyivät, joten menin värväystoimistoon.
Hän kysyi: "Kuinka vanha olet?" Vastasin: "17-vuotias."
Hän käski mennä ulos, tulla takaisin ja sanoa olevani 18-vuotias.
Joten menin ulos ja sanoin olevani 18-vuotias.
Menin suoraan Seaforth Highlandersiin.
Kersantti kysyi ikääni. Sanoin olevani 18 vuotta ja kuukauden.
Hän kysyi: "Tarkoitatko 19 vuotta ja kuukauden?"
Mietin hetken ja sanoin: "Kyllä."
Hän sanoi: "Allekirjoitus tähän, kiitos."
He kysyivät, kuinka vanha olin. Sanoin täyttäneeni 16 maaliskuussa.
"Hän sanoi:" Olet liian nuori.
Sinun on parasta mennä ulos ja viettää syntymäpäivä."
Olin 16-vuotias vuonna 1917.
Olin yli 185-senttinen, ja isäni antoi luvan lähteä.
Joten kirjauduin sotaväkeen 19-vuotiaana,
kolme vuotta todellista ikääni vanhempana.
Minä olin 15-vuotias, kaksi ja puoli vuotta 18 vuoden ikään.
Lääkintäupseeri -
päästi minut läpi.
Olin juuri täyttänyt 17 vuotta.
Menin Whitehalliin ja värväydyin 16th Lancersiin.
Olin 15-vuotias ja uskoin, että mahdollisuudet olivat jo paremmat.
Menin siis kasarmille ja sanoin olevani 18-vuotias.
Vanhempani kirjoittivat komentajalle -
ja pyysivät vapautustani alaikäisenä.
Hän sanoi: "Vanhempasi haluavat sinut kotiin, haluatko mennä?"
En halunnut.
Kappalainen kysyi ikääni, ja sanoin olevani 16-vuotias.
Hän sanoi: "Aivan liian nuori. Rukoilenko puolestasi?"
Vaatetus tuli osissa majoitusmestarin varastoihin.
Eräs nuorukainen sanoi, etteivät saappaat sopineet jalkaan.
Majoitusmestari sanoi,
ettei armeijassa ole väärän kokoisia saappaita -
vaan saappaisiin sopimattomia jalkoja!
Joku löysi sopivan asetakin.
Tai ehkäpä housuparin.
Sitä kesti lähes kaksi viikkoa.
Vain yksi univormu.
Olin lähes neljä vuotta armeijassa. Minulla oli vain yksi univormu.
Meillä kaikilla oli kuuluisat säärisidokset,
jotka olivat meille kaikille uutta.
Enkä ikinä oppinut sitomaan niitä kunnolla.
Sidosten päätarkoituksena oli tukea jalkoja marssin aikana.
Minulle jaettiin kiltti, muttei mitään sen alle.
Lisäksi annettiin paperilappu, jossa luki:
"Tälle miehelle ei ole jaettu alusvaatteita."
Sain tiukat määräykset, etten saa matkustaa raitiovaunun yläkerrassa.
Piti matkustaa alakerrassa.
Repussa oli koko omaisuus.
Päällystakki piti olla taiteltuna huolellisesti ja siististi.
Repussa oli neula, lankaa, varanappeja,
veitsi, haarukka, lusikka, partaterä, partasuti, hammasharja,
juomamuki,
yksi varapaita ja yksi vaihtopari sukkia,
ja se oli varustuksesi.
Armeijan jakama partaterä oli hyödytön.
Mutta se osoittautui hyödylliseksi lihanleikkuussa ja muussa.
Hammasharja oli hyödyllinen nappien puhdistuksessa.
Eräs armeijan erikoisuus oli,
ettei likaisia nappeja saanut olla,
mutta puhdistusvälineitä ei jaettu.
Ne piti ostaa itse.
Torven soitto herätti meidät aamulla.
Pese, aja parta, petaa sänky ja pakkaa reppu.
Puoli seitsemältä oli aamuliikuntaa ennen aamiaista.
Etunojapunnerruksia, fyysisiä harjoituksia ja venytyksiä.
He tiesivät, että olimme uusia, ja yrittivät edetä asteittain.
Ei ollut simputusta tai sen kaltaista.
Aamiaiseen kuului leipää, voita ja yksi siivu korpraalin pekonia.
Pekonissa oli nimittäin vain yksi raita.
Oli hilloakin,
mutta he ilmeisesti valmistivat vain luumu- ja omenahilloa.
Jos sai jotakin muuta, se oli juhlaa.
RAPARPERI & KESÄKURPITSA
Bruce Bairnsfather piirsi siitä kuvan.
LUUMU & OMENA
He ojentavat hänelle purkillisen luumu- ja omenahilloa.
"Milloin helvetissä saamme mansikkaa?"
Hän oli loistava.
IKUISUUSKYSYMYS
"MILLOIN SAAMME MANSIKKAA?"
Tickler'sin hillotehdas -
on varmasti valmistanut miljoonia purkkeja luumua ja omenaa.
Oi auvoista sotaa
En tahdo munia, kinkkua laisin
Kun Tickler's-hilloa saisin
Paraatin aikana kersantti oli johdossa,
ja koko aamu marssittiin.
Kaikki käskyt opeteltiin, kuten "täyskäännös" -
ja sen kaltaisia.
Entisenä partiolaisena se oli minulle helppoa.
Kun käskettiin "katse oikeaan", päätä käännettiin vain oikealle.
Mutta osa käänsi vasemmalle,
mikä ei miellyttänyt kersanttia.
Me olimme kaikki nuorukaisia.
Elämämme oli ollut turvattua.
Kersanttimme oli kovaääninen.
Armeijan kuri tuli yllätyksenä.
Oleminen aliupseerien juoksutettavana.
Jotkut kersanteista olivat tylyjä.
He rankaisivat,
jos ei ollut linjassa tai rytmissä -
tai käsitellyt kivääriä oikein.
He olivat aina läksyttämässä.
Suurin osa heistä oli hyviä.
Huutaminen ei tarkoittanut mitään, mutta osa ei hellittänyt.
Eräänä iltana olin mennyt nukkumaan,
ja sänkyni viereen tuotiin potta -
ja kysyttiin, haluanko kusta.
Joten tein tarpeeni pottaan.
He panivat sen valtavan potan -
oven päälle.
Kun kersantti tuli katsomaan, että kaikki olivat sängyssä,
se kaatui ja kasteli hänet läpimäräksi.
Ensin olin innoissani,
mutta viikon kuluttua toivoin, etten olisi tehnyt sitä.
Kuri oli kovaa,
ja aloin hermoilla tulevasta.
Se ei ollut hauskanpitoa.
Valmistauduimme sotaan.
Armeijassa piti tehdä, mitä käskettiin.
Olipa yksi tai tusina komentajaa,
sen kanssa piti tulla toimeen.
Huomasin, että jos armeijassa -
käyttäytyi hyvin, ei ollut pelättävää.
Se oli meille uusi maailma.
Tarkoitan,
että tulin siviilielämästä niin kuin muutkin.
Ei ollut meidän asiamme väittää vastaan.
VAARA - KAASUA
Teimme, mitä käskettiin.
Pidin siitä.
Pidin käskyjen noudattamisesta, koska siihen oli syy.
Ja myöhemmin tajusin, että se oli paras koulutus.
Ensimmäisellä viikolla marssi oli 16 kilometriä.
Seuraavalla viikolla 19 kilometriä, ja niin edelleen.
Se muuttui rankemmaksi, koska oli tärkeää,
että sotilas pystyi marssimaan täydessä varustuksessa.
Piti kantaa 50 kiloa.
Marssiminen oli minulle helppoa, mutta monille miehille,
jotka olivat istumatyössä, se tuotti vaikeuksia.
Se puudutti ja kramppasi lihaksiani reisissä ja pohkeissa,
kunnes niihin sattui kovasti.
Armeijan saappaat olivat armottomat.
Jalkani ja nilkkani armeijan raskaissa saappaissa siviilikenkien jälkeen.
Saappaista saatiin notkeammat -
virtsaamalla niihin ja jättämällä ne niin yön yli.
Monet miehistä työskentelivät konttoreissa tai kaupoissa,
eikä työaikana saanut paljon liikuntaa.
Minut lähetettiin sairaalaan, jossa sain lääkityksen koukkumatoon,
ja huomasin jaksavani harjoituksissa.
Meitä marssitettiin ympäri West Endiä.
Ihmisjoukot kokoontuivat,
ja jotkut harhaluuloiset lankesivat ansaan -
ja järjestäytyivät taaksemme.
Tapasimme marssittaa heidät Chelsea Barracksille asti,
jossa he värväytyivät.
Lounas oli iänikuista muhennosta.
Keittotuvan kaverit -
eivät olleet kokeneita kokkeja.
Kuka tahansa osaa tehdä muhennosta, ja sitä he tekivät.
Joskus saimme hiukan luumukakkua ja maito- tai riisivanukasta.
Hyvää ja perinteistä, jollaiseen olin tottunut.
Minulla ei ollut valittamista.
Iltapäivällä saattoi olla luento Vickers-konekivääreistä.
Purimme konekiväärin osiin ja kokosimme sen.
Onneksi opin sen nopeasti.
Meille kerrottiin aina, että kivääri on miehen paras ystävä, ja se oli.
Kiväärinämme oli lyhyt Lee-Enfield.
Erittäin hyvä kivääri, todella tukeva.
Ammuspussit sijaitsivat molemmin puolin rintaa -
tasapainottamassa repun painoa.
Niihin pusseihin mahtui 150 kappaletta.303-tuumaisia panoksia.
Kivääriä olisi pitänyt pidellä yhdellä kädellä,
mutten saanut pideltyä sitä oikein.
Ranteeni ei ollut tarpeeksi vahva.
En ollut eläessäni ampunut kiväärillä,
mutta ensimmäisenä päivänä menimme ampumaradalle,
ja oli hämmästyttävää, kuinka tarkasti ammuin.
Minusta tehtiin saman tien kiväärimies.
Oli olennaista oppia ampumaan nopeasti. Kymmenen patruunaa.
Niiden oli osuttava kohteeseen minuutissa.
Se tunnettiin nimellä "hullu minuutti".
En ollut ikinä nähnyt kuollutta tai mitään sen kaltaista.
Pohdin, pystyisinkö ampumaan ihmistä,
jos niin vaadittaisiin.
Survaise pistin säkkiin, huuda helvetisti.
He opettivat iskemään pistimellä.
Joko vasempaan olkaan, oikeaan olkaan,
rintaan tai keskivartaloon.
Meidän käskettiin pitää kovaa meteliä.
Sillä peloteltiin kai vihollista.
Se vaikutti minusta turhalta, mutta me huusimme.
Divisioonassa oli 12 pataljoonaa.
Se on yhteensä 12000 sotamiestä,
jolloin itse on pienenä rattaana suuressa koneistossa.
Lauantaiaamuisin saimme vapaa-aikaa,
mutta joskus piti tehdä askareita kasarmilla.
Sunnuntaisin marssimme kaikki yhdessä kirkkoon.
Uskontokunnalla ei ollut merkitystä, kaikkien oli pakko mennä.
Tuskin päivääkään kului ilman huutoa ympäri kasarmia:
"Osaako joku käsitellä hevosia?"
Osaako joku soittaa?
"Osaako joku sitä tai tätä?"
Pikkuhiljaa tuhansien miesten sekalaisesta joukosta -
tuli kuljetusmiehiä,
soittajia, viestimiehiä ja niin edelleen.
Paraatikentällä patsastelu -
tai reppu selässä marssiminen ei kiinnostanut.
Useimmat halusivat päästä tositoimiin.
Hyvän ruoan, raittiin ilman ja kuntoilun ansiosta -
äiditkään tuskin enää tunnistaisivat näitä miehiä.
He ovat saaneet keskimäärin kuusi kiloa lisää painoa ja pari senttiä pituutta.
Vaikka inhosimme kouluttajakersantteja,
he ansaitsevat tunnustusta.
Heidän marssinsa ja harjoituksensa piiskasivat meidät kuntoon.
Heistä tuli komeita, vereviä, jaloja -
ja ryhdikkäitä nuoria miehiä, jotka eivät pelänneet ketään.
eivät edes sotilasmestaria.
Kuuden viikon jälkeen kuulimme, että lähtisimme komennukselle.
"Meille sanottiin:" Lähdette huomisaamuna -
tuntemattomaan paikkaan."
Määränpäätä ei koskaan kerrottu.
Halusin vain taistella saksalaisia vastaan,
joten määränpää ei edes kiinnostanut.
Kun he olivat saaneet sotilaiden pikakurssinsa,
heidät lähetettiin ryhmissä Ranskaan.
Upseeri sanoi ennen lähtöä:
"Teillä ei ollut aikaa ylentyä kersanteiksi,
joten saatte pari nauhaa kaulukseen."
Meistä tehtiin alikersantteja, ja tuossa tuokiossa -
meidät marssitettiin jo asemalle.
Pohdin mielessäni, palaisinko ikinä.
En ajatellut palaavani.
En murehtinut sitä.
He olivat kiihkeän onnellisia. Kaikki lähtivät mielellään.
Kukaan ei itkenyt.
Kirjoitin junassa postikortin -
ja heitin sen ikkunasta toivoen,
että se toimitettaisiin perheelleni.
Saavuimme illalla Folkestoneen.
Nousimme vanhaan Thames-joen huvipurteen.
Siellä oli tungosta.
Calais on toki Doverista vain 34 kilometrin merimatkan päässä.
Upseerit puhuivat siitä,
kuinka ulkomailla oli käyttäydyttävä -
ja että heidän tapojaan oli kunnioitettava.
Aliupseerien osuus kaatuneista oli suurin.
Se ei kuulostanut hyvältä.
Menin käymälään ja irrotin natsani.
Ne päätyivät ulos laivan ikkunasta.
Palasin kannelle sotamiehenä.
Kun hevosiamme tuotiin maihin,
panin merkille miesten ilmeet.
Laskusillalla ei näkynyt hymyileviä kasvoja.
Oli kaunis ilma ja lämmintä.
Jokaisessa kylässä ja kaupungissa ihmiset riensivät ulos.
Viinipulloja, ranskalaista leipää ja kukkia.
Maa oli kaikin puolin eläväinen.
Viljelijät olivat työssään. Ihastuttava maa.
Jos ohitimme porkkanamaan, ryöstimme sen -
ja kävelimme syöden porkkanoita ja nauriita.
Pelkäsin kuollakseni, että sota loppuisi ennen kuin ehtisin mukaan.
Olin ikionnellinen päästessäni Ranskaan.
Täynnä intoa.
Marssimme noin 30 kilometrin päähän linjasta.
Tiesimme, että etulinja lähestyi,
koska laukausten ääni voimistui.
Muistan, kuinka ilahduin ensimmäisestä kranaatista.
Kuljimme täysin autioiden kaupunkien ja kylien läpi.
Tiesimme vain olevamme Belgiassa, emme muuta.
En olisi osannut kuvitella sellaista hävitystä.
Tunnelma oli kaamea.
Siellä oli kranaattien repimiä puuntynkiä.
Kranaattien jättämiä kuoppia oli kaikkialla.
Tulimme 28. Divisioonan miesten tilalle.
Kun ohitimme heitä, kysyimme aina, millaista siellä oli.
He vastasivat joka kerta: "Aivan kauheaa."
Palaavien konkarien niskakarvat olivat pystyssä,
mutta minä en tiennyt, mitä odottaa.
Se oli hirmuista sotaa.
Vastassa olivat saksalaiset.
Seuratkaa.
Kun kuuli käskyn "lataa",
piti ladata yhdeksän lippaaseen ja yksi piippuun.
Varmistin piti panna päälle.
Linjaan mentiin aina valmiina ampumaan milloin tahansa.
Silloin sai tiukat käskyt.
"Ei puhetta, pysykää matalina.
Yhdessä jonossa, ei tupakointia."
Kapteeni ohjasi etulinjaan.
Juoksuhautaan mennessään -
sotilas kantaa yleensä piikkilankaa tai pommilaukkua -
omien varusteidensa lisäksi.
Sillä tavalla tarvikkeet saadaan etulinjaan.
Mukana oli aina opas.
Laajentakaa tätä osaa tuonne.
- Tuonnepäin. - Aivan.
Ranskan juoksuhaudat olivat sokkelo.
Ilman opasta eksyi helposti.
Luuleeko äitisi, että pidän sinusta huolta?
Ylös vain.
Pitäkää kiirettä.
Liikettä.
Juoksuhaudat eivät olleet suoria.
Ne rakennettiin kulmikkaiksi.
Kulmat suojasivat tykkitulelta niin,
ettei se levinnyt pidemmälle juoksuhautaan.
Ensin oli etulinja,
sitten toinen juoksuhautojen linja.
Tukilinja oli vähintään 45 metriä etulinjan takana.
Välissä olivat yhdyshaudat,
joita pitkin joukot etenivät, jos etulinja oli vaarassa.
Ensivaikutelmani juoksuhaudoista oli, että ne olivat asutun näköisiä.
Ne oli otettava sellaisinaan.
Jossain roikkui takki puutapista.
Jossain oli kenttäpakki, jossa oli vielä teetä.
Kaivanto, jossa oli peite.
Hiekkasäkeistä tehty sänky.
Maailmaamme rajasi ei-kenenkään-maa.
Eräänlainen rautaesirippu, jonka takana oli mörköjä,
jotka tappavat heti tilaisuuden tullen.
Periskoopin läpi -
näki vain satoja kranaatinkuoppia,
oman piikkilangan ja saksalaisten piikkilangan.
Piikkilangoissa roikkui ruumiita.
Ne olivat saattaneet olla siellä iät ja ajat.
Se oli maailman kolkoimpia maisemia.
Ei elonmerkkiäkään.
Silti tiesi, että huutoetäisyydellä oli -
sadoittain miehiä.
Viidenkymmenen miehen joukkueella oli satakunta metriä -
etulinjan juoksuhautaa vastuullaan.
Kaikkialla oli kylttejä.
Piccadilly Circus, Regent Street ja sellaisia.
TULILINJALLE - KORSTONKUJA
Vesipisteet oli merkitty,
samoin tarkka-ampujille alttiit paikat.
VAARA
Oli oltava hyvin varovainen,
koska luoti läpäisi helposti yhden hiekkasäkkikerroksen.
Juttelin kerran eräälle kaverille,
ja yhtäkkiä hänen päänsä hajosi kuin kananmuna.
Hän sattui olemaan paikassa, johon tarkka-ampuja näki.
Teimme yleensä neljän päivän vuoroa linjassa.
Otimme mukaan tarpeeksi ruokaa neljäksi päiväksi.
Pitäkää varanne.
Terveisiä sakuille.
Päivä alkoi ennen aamunkoittoa.
Aliupseerit kävivät tarkistamassa, että kaikki olivat elossa.
Linjassa oltiin aina kaksi tuntia, sitten neljä tuntia poissa.
Kolmannes miehistä oli vahdissa,
kolmannes töissä ja kolmannes nukkumassa.
Nukuimme siellä, missä olimme.
Ei sänkyjä. Rojahdimme vain maahan.
Olemme kuvissa!
Katsokaas tuota.
Juoksuhauta oli litimärkä,
ja yritimme aina päästä veden yläpuolelle.
Pystyimme kaivamaan haudan sivustaa,
ja silloin yritimme saada hieman unta -
vuorojemme aikana.
Sitten taas pari tuntia vallituksilla, sitten lepoa.
Jos mitään ikävää ei sattunut,
koko komppanian linjassa -
saattoi olla kaksi tai kolme vartioryhmää.
Oli työlästä pysyä hereillä,
ja jos jäi kiinni nukkumisesta, oli liemessä.
Niin väsyneenä voi nukkua seisaaltaan.
Tein niin usein.
"HYVIN MENEE - TEESSÄ ON SOKERIA!"
Linjassa piti aina ensimmäisenä keittää teetä.
Vickers-kiväärissä oli se hyvä puoli,
että koska se oli vesijäähdytteinen,
jatkuvasti ammuttaessa -
vesi alkoi kiehua.
Letkun saattoi irrottaa ja tehdä kupin teetä.
Vesi tuli yhdeksän litran bensakanistereissa.
Se maistui bensalta,
koska niitä ei pystynyt pesemään puhtaiksi.
Joka syvennyksessä oli nuotiopaikka.
Oli käytettävä pieniä lastuja,
koska jos etulinjasta nousi savua,
pian niskaan tuli kranaatti.
Teetä piti säästää parranajoon.
Parta oli ajettava etulinjassa.
Sadesäällä asetimme pakkeja vallitukselle.
Muuhun veteen ei uskaltanut koskea.
Otimme vettä kranaattikuopista.
Alla saattoi olla ruumiita.
Ajattelimme, että jos vain keitämme sitä pitkään,
vihreä moska nousee pintaan.
Varovasti.
Keitimme siitä joka tapauksessa teetä.
Siten sain punataudin.
Käymälöitä ei tietenkään ollut.
Kaivettiin vain kuoppa ja asetettiin riuku.
Riu'ulla istui seitsemän tai kahdeksan miestä.
Tarpeiden tekeminen oli kamalaa.
Se tehtiin aivan julkisesti.
Koska olen varsin ujo,
veden heittäminenkin toisten seurassa oli hermostuttavaa.
Armeijassa siihen kuitenkin tottui.
Väliäkö sillä? Eihän siellä ollut naisia -
tai mitään sellaista.
Kärpäset kuitenkin ryömivät pitkin ahteria.
Todella epämiellyttävää.
Vessapaperia ei ollut.
Oli pyyhittävä kädellä.
Kädet olivat käyneet vaikka missä,
mutta niitä ei ikinä pesty.
Kuulimme karmean huudon.
Riuku oli katkennut.
Neljä sillä istunutta miestä putosi sontaan.
Sodassa oli aina humoristinen puolensa.
Ojensimme kivääreitä, joihin he tarttuivat.
He kiipesivät ylös aivan törkyisinä. Kukaan ei mennyt lähellekään heitä.
Meillä ei ollut vaihtovaatteita.
Kului viikkokausia peseytymättä tai kylpemättä.
Täit iskivät minuun todella pahasti.
Olin täiden paras kaveri, kuten sanoimme.
Täit olivat valtava ongelma.
Ne olivat eriskummallisia, kuin pieniä hummereita.
Kuusijalkaisia. Ne söivät kymmenesti päivässä.
Ne oli tapettava. Tein sen mieluiten polttamalla.
Kun poltti saumat kynttilän liekillä,
kuuli munien poksahtelevan.
UUTISIA ETURINTAMALTA
Kun paidan puki takaisin,
ruumiinlämpö hautoi munat, jotka olivat jääneet huomaamatta.
Kohta täitä oli taas yhtä paljon.
"NE SAAVAT LISÄJOUKKOJA"
Jokainen mies teki oman aamiaisensa.
Lähinnä leipää ja hilloa. Yksi limppu 16 miehelle.
Oli myös hiukan pekonia,
josta riitti puolelle tusinalle.
Pekonisiivu pantiin kenttäpakin kannelle,
kohennettiin tulta ja paistettiin pekoni.
Rasva kaavittiin keksin avulla,
ja siinä oli aamiainen.
Päivällinen oli yleensä säilykelihaa -
muhennoksena vihannessäilykkeiden kera.
Maconochie-säilykkeitä sekoitettiin siihen.
ARMEIJAN ANNOKSET
ARMEIJA NRO 4
Olen syönyt Ranskan juoksuhaudoissa keksejä,
jotka olivat kaksi vuotta vanhoja.
Maistoin niissä homeen,
mutta minulle ei käynyt kuinkaan.
Sellaista se oli. Kaikki kelpaa, kun on nälkä.
Ja nälkä oli aina.
Kranaatit saattaisivat osua minä hetkenä hyvänsä.
Sitä vastaan ei voinut juuri suojautua.
Sitä kuuli poksahduksen, kun laukaus lähti kahdeksan kilometrin päästä.
Muutaman sekunnin odotuksen aikana -
mielentila ehtii muuttua monta kertaa.
En muista mitään hermojaraastavampaa -
kuin jatkuva kranaattituli -
tauotta yötä päivää.
Meille sanottiin, että kohdalle osuvaa kranaattia ei kuule,
koska ne olivat yleensä ääntä nopeampia.
Sydämen tunsi hakkaavan maata vasten.
Henkinen paine oli kauhea.
Vaikka ammus räjähtäisi 50 metrin päässä,
silti jokin punahehkuinen,
satojen grammojen raudankappale -
saattoi osua juoksuhautaan.
Ihmisten näki räjähtävän kappaleiksi.
Jouduin kerran keräämään miehen hiekkasäkkiin.
Toisinaan kuului mahtava jyrähdys -
kuin lentokone olisi laskeutumassa.
Sekunnin murto-osassa kantti petti,
ja mies saattoi heittäytyä mutaan. Toiset nauroivat.
Srapnelliammus räjähti ilmassa -
ja kylvi luoteja joukkojen niskaan.
Kuin haulikosta.
Luodit satoivat kuin helvetintuli.
Meitä kiusasi myös se,
että saksalaiset olivat kovia kaivamaan.
Kyyristelimme etuvallin takana -
suojassa sirpaleilta,
ja käskin miesten ampua sarjatulta,
etteivät saksalaiset pääsisi syvennykseen, josta pommittaisivat meitä.
Jos etulinja vaurioituu, se on korjattava,
mutta linjassa olijoiden on jatkettava hommaansa.
Odotin, että raskas tulitus osuisi ratsuväkeemme -
ja pyyhkäisisi meidät olemattomiin.
Huusin: "Täyttä laukkaa!"
Tulitus osui hevosten keskelle.
Se oli kaaosta.
Hevoset makasivat suolet ulkona,
ja miesten päistä roikkui moskaa.
Takaisin muotoon!
Poika sanoi: "Helvetin saksalaiset."
Hevosen menetys oli kuin menettäisi ystävän.
Komentaja sanoi kapteenillemme:
"Hoitakaa pojalle muutama päivä lepoa."
Jos hän on niin kiintynyt eläimeen, hän on kunnon kaveri.
Koko etulinjan yllä leijui haju.
Se ei ollut vaikeaselkoinen.
Se oli mätänevien ruumiiden haju.
Iljettävä haju.
Sitä ei unohda koskaan.
Se oli kuoleman haju.
Se oli kuin kuolleen hiiren haju,
mutta satoja kertoja pahempi.
Se tuntui tarttuvan kaikkeen.
Sen maistoi jopa syödessä.
Kaamea löyhkä -
ja ihmisruumiiden palaset -
olivat pian jokapäiväinen asia.
Ajattelimme: "Entä sitten? Seuraavaksi tulee oma vuoro."
Missä oli hauta tai ruumis,
siellä oli rottia.
Ne olivat lihavia. Tiesimme, mikä niitä lihotti.
Vastenmielisiä elukoita, koska tunkeutuvat hautoihin.
Ne söivät kuolleita -
ja tulivat kaivantoihin syömään tähteitä.
Heräsin juoksuhaudassa, ja tunsin jotain lämmintä kasvoillani.
Pieni nopeasti hakkaava sydän.
Se pirulainen raapi kynsillään naamaani,
kun otti hatkat.
Ammuimme, hakkasimme, jahtasimme ja tapoimme niitä.
Sitten oli kaasu.
Näin lähestyvän vihreän pilven,
joka ryömi maata pitkin.
Huudettiin: "Kaasua!"
Naamari oli puettava kahdessa tai kolmessa sekunnissa.
Se oli fosgeenikaasua.
Myöhemmin tuli sinappikaasu. Se oli tehokasta.
Kukaan ei ikinä saanut vain lieviä oireita.
Jos kaasunaamaria ei saanut,
piti virtsata nenäliinaan -
ja peittää nenä ja suu sillä.
Myönnän, ettei minua kiinnostanut -
kokeilla nenäliinaan virtsaamista.
Menin kenttäkäymälään -
ja tungin pääni ämpäriin.
Kun en pystynyt enää pidättämään hengitystäni,
nostin pääni, henkäisin syvään ja tein sen taas.
Paksu keltainen myrkkypilvi ympäröi meidät nopeasti.
Mitä enemmän yritimme päästä eroon silmien kirvelystä,
sitä pahemmaksi se kävi.
Mietin tarkkaan, mitä sokeutumisesta seuraisi.
Arvelimme, että hyytyneen veren poisto -
ja suolaliuoksen antaminen auttaisi paljon.
Minäkin sain kaasua. Puhun kokemuksesta.
Talvella, kun sää huononi,
juoksuhaudat muuttuivat yhä vetisemmiksi,
kunnes ne olivat ojia.
Vesi lainehti jaloissamme.
Se nousi aina vain, kunnes se ulottui rintaan asti.
Ongelmamme olivat paleltumat.
Kumisaappaamme täyttyivät vedellä,
eikä niitä saanut aamuisin riisuttua,
koska ne olivat jäätyneet jalkoihin.
Juoksuhautajaloissa on kyse kuolioista.
Miehiä lähetettiin jalkojen poistoon.
Auta sen kanssa.
Kun vesi oli imeytynyt maahan,
juoksuhautojen pohjat olivat pelkkää löysää mutaa.
Siitä tuli kuin liimaa.
Se oli kummallista imevää mutaa.
Hyvin sitkeää ja tahmeaa.
Se tarrasi kiinni.
Jos oli haettava muonaa linjojen takaa,
matka oli painajaismainen.
Se oli matelemista.
Rankkasateessa liukkailla pitkospuilla edetessä -
kielenkäyttö oli korkealentoista.
Sitä kuuli sanoja, joita ei kuvitellut olevankaan.
Jos lipesi pitkospuilta,
upposi mutaan, jossa velloi ihmisten ja muulien hajonneita ruumiita.
Silloin oli mennyttä.
Poika kamppaili keskellä sitä valtavaa muta-allasta.
Emme voineet mitään. Hänen luokseen ei päässyt.
Hän oli vasta poikanen. Hänen ilmeensä -
oli todella säälittävä.
Näin miesten uppoavan mutaan ja kuolevan sinne.
Se teki minusta lopun.
Piti olla rauhallista,
ja sitten joku saksalainen saattoi päissään päättää,
että tänään meitä kuritetaan. Hän avasi tulen,
ja sadat miehet yllätettiin.
Sellaista kutsuttiin "asemien puolustamiseksi".
Niissä oloissa olimme täysin sivistyksen tuolla puolen.
Siinä mudassa meistä tuli taantuneita ja eristyneitä.
Pystyi samaistumaan siihen, miltä jäniksestä tuntuu.
Ihmiset metsästivät meitä kuten he metsästävät jäniksiä.
Tiesimme, että henkemme oli toveriemme käsissä,
ja se liitti meidät yhteen.
Mikään ei saanut tulla väliimme.
Sitä tiesi vain sen, minkä näki.
Muusta ei ollut aavistustakaan.
Emme välittäneet siitä, kuinka sota sujui -
tai kuka oli voitolla. Ei sitä ajateltu.
Elimme kuin kulkurit. Nappeja ei kiillotettu.
Pidimme millaista univormua halusimme, eikä kukaan välittänyt.
Heitä kiinnosti vain taistelukunto.
Jos oli rauhallista, juttelimme elämästä.
Mistä kukin oli kotoisin. Kaikki oli ystävällistä.
Kaikkia kohdeltiin sydämellisesti.
Kun ei sodittu aktiivisesti,
etulinjassa oli aika hauskaa.
Se ei ollut kovin vaarallista.
Kuin kavereiden kanssa leireilyä,
josta hienoinen vaara teki mielenkiintoisempaa.
Hyökkäsimme joskus juoksuhautoihin ja yritimme saada vangin.
Yleensä joukkiossa oli ehkä kahdeksan miestä.
Jos yritimme tunkeutumista,
joku leikkasi yöllä aukon piikkilankaan.
Se oli pakko tehdä hiljaa.
Menimme nopeasti. Niin se kävi.
Kävimme päälle pommein ja pistimin,
kun saksalaiset konttasivat kaivannoistaan.
Kalautimme heitä päähän ja heitimme pommeja.
Oli kolme tapaa hoidella heidät.
Veitsi, kuristaminen tai pistin.
Hiljaisin tapa oli ottaa kiinni kurkusta -
ja lyödä veitsi selkään.
Heitin sitä saksalaisparkaa revolverilla.
Hän oli vain ehkä 18-vuotias. Osuin kasvoihin.
Hän huusi ja kävi päälleni. Silloin ammuin hänet.
Sillä samalla pistoolilla.
Minulla oli aina täysi taskumatti.
Annoin hänen juoda, ja minun kävi häntä sääliksi.
Hän sanoi saksaksi: "Kiitos, se oli hyvää."
Sitten hän kuoli.
He valtaavat asemamme!
Se oli onnistunut ryöstöretki.
He saivat kaksi vankia. Sitä armeijakunta halusi.
Hyökkäyksillä vangitut miehet -
olivat ensimmäiset länsirintamalla näkemäni saksalaiset.
Mitä muuta siellä on?
Monet saksalaissotilaat olivat mukavia ja ystävällisiä.
Jotkut baijerilaisista olivat todella kelpo väkeä.
Tarkka-ampujat ampuivat, mutta ohi maalista.
Ymmärräthän?
He nostivat kyltin: "Gott mit uns", "Jumala on kanssamme".
Me kirjoitimme englanniksi: "Meilläkin on lapasia", mittens.
En tiedä, oliko vitsi saksalaisten mieleen.
Eräs haavoittunut saksalainen taisi olla Wartenbergista.
Teimme minkä voimme.
Annoimme hänelle ruokaa.
Hän kirosi preussilaisia hartaasti.
Saksit olivat edessämme,
ja he varoittivat meitä siitä,
että heidän tilalleen tulisi preussilaisia.
TUHOTKAA TÄMÄ RAAKALAINEN - MILITARISMI
He sanoivat meille: "Pankaa heidät koville."
He vihasivat preussilaisia.
Preussilaiset olivat julmureita.
- Vauhtia. - Tähän suuntaan.
- Varo vähän. - Eteenpäin.
Baijerilaiset tai saksit -
olivat sivistyneempiä saksalaisia.
Jopa kuin osin englantilaisia.
Oltuamme neljä päivää etulinjassa vuoromme päättyi.
Meidän oli marssittava majapaikkoihin -
muutama kilometri linjan taakse.
Sen piti olla viikon lepovuoro.
Kaikki olivat uupuneita. Olimme heikossa kunnossa.
Kiskoimme itsemme mudasta -
ja siirryimme ironisesti nimettyyn lepovuoroon.
Etulinjassa toisia ei moitittu.
Jos joku kavereista oli hieman omituinen,
häntä pidettiin silmällä,
kuten perheessä ainakin.
Kun linjasta pääsi pois,
heidän kanssaan ei halunnut olla tekemisissä.
Ei se ollut varsinaista toveruutta. Niin se meni.
Tulkaa hakemaan postinne.
Tervetuloa takaisin.
Minusta oli täysin järjetöntä,
että seuraavana aamuna kaikkien piti olla putipuhtaita.
Ei jälkeäkään mudasta.
Vaatteet harjattiin tai kuivattiin miten parhaiten taidettiin -
ja saappaat puhdistettiin.
Piti siistiytyä.
Miehet olivat aina hyväntuulisia olosuhteisiin nähden.
He olivat iloisia ja ottivat asioista kaiken irti.
Peribrittiläiseen tapaan.
Mitä?
Cockney-huumori kukki.
Olimme kaikki huolettomia kaveruksia.
Vaahtosimme pikkuasioista.
Turhanpäiväisistä jutuista,
jotka olivat vain keino kuluttaa aikaa.
Meidän oli pakko keksiä omat huvituksemme.
Hemmetin ryökäle.
Sitä nauroi mitättömille jutuille.
Varmaankin ilmapiirin yleinen jännitys -
teki meistä sellaisia.
Niin täällä tehdään!
Äitini lähetti minulle paketin, jossa oli luumuvanukasta.
Ei puhettakaan, että olisin voinut lämmittää sen.
Käytimme sitä siis rugbypallona.
Meillä oli rykmentin urheilupäivä.
En sano, että olin ainoana selvin päin,
mutta useimmat kyllä pitivät siellä hauskaa.
Päin näköä vain!
Juuri noin!
Otimme osaa kaikkeen,
koska aika oli saatava kulumaan.
Muuten sitä vain istui tupakoimassa.
- Jatka! - Hyvä!
Näimme tykkimiehiä vain lepovuoroillamme.
Nostakaa kulmaa viisi astetta!
He olivat noin kolmen kilometrin päässä linjasta.
- Seitsemän plus kahdeksan ja kaksi. - Tulta.
Halusimme tuhota vihollisen tykit,
joten suuntasimme omat tykkimme niihin.
Tulta!
Paikoille!
Tiesimme suunnan ja korkeuskulman -
lentokoneiden ansiosta.
Uudelleen, kun tie on vapaa.
Kamalaa kyllä,
saksalaisia tykkimiehiä oli tapettava niin paljon kuin suinkin.
Valmiina...
Tulta!
Tykkejä ei silloin kuljetettu moottorivoimin.
Hevoset vetivät niitä.
Kahdeksan hevosta tykkiryhmää kohti,
neljä vaunuryhmää kohti. Yhteensä noin 60 hevosta.
Tykistöstä lähti kamala melu.
Se kalisi, ja hevoset ääntelivät molemmista päistään.
Meille taisteluun meneville tykistö oli tärkeä.
Nostakaa!
Päälliköt maksoivat kukin omalle komppanialleen.
Yleensä ensimmäisenä aamuna linjasta paluun jälkeen.
Saimme viisi frangia.
Frangi oli kymmenen pennyä. Kahden viikon palkka oli siis 50 pennyä.
Sillä eli viikon leveästi.
PALKKANNE
Pienissäkin kaupungeissa oli aina bordelli.
Niissä useimmat pojat oppivat enemmän elämää...
"POSTIA SAA, MUTTA TYTTÖÄ HALAJAA!"
...kuin olisivat ikinä siviilissä oppineet.
Vaikka he olivat nuoria,
pian he olivat jo maailmaa nähneitä.
Yksi kaveri sanoi: "Mennään White Stariin."
Se oli kuin pubi.
Olin elänyt suojattua elämää.
KATSEET KÄÄNTYVÄT LEIRISSÄ
Kauniilla tytöillä oli vain vähän pitsiä päällä.
"KIVA POIKA"
En ollut ennen nähnyt mitään sellaista.
Olin aivan tietämätön nuorukainen. Sitten jo mentiin.
Miehet kävivät säännöllisesti tyttöjen luona.
Minua kiinnosti kovasti, ja sanoin eräälle kaverille:
"Minulla on vain kuusi pennyä."
Hän sanoi: "Ei riitä, se maksaa shillingin."
Se oli ensimmäinen kokemukseni bordellista.
Katselimme ympärillemme pari minuuttia.
Sitten neljä tai viisi alastonta tyttöä tuli juosten käytävää.
"LINJASSA ON TURVALLISEMPAA"
Otimme jalat allemme. Siinä silmäni aukesivat.
Hän oli iso nainen,
jolla oli keppi, ja hän läiski takapuoltani -
kuin olisin ollut koulupoika.
"Alikessu sitä, alikessu tätä."
Puhumattakaan uhkapeleistä! Siellä pelattiin kaiket päivät.
Kanadalaiset ja australialaiset pelasivat valtavia summia.
En ollut nähnytkään niin paljon rahaa.
OLUTTA
Olut oli hyvin laihaa. Se oli yhdeksän suhde yhteen.
Yhtä tuoppia pissi yhdeksän ruikausta.
Savukkeet jaettiin perjantaisin.
POIKAMME TAHTOVAT TUPAKKAA
Ne olivat Three Witches -merkkisiä.
Nimi väännettiin nartuiksi, bitches, tai husaareiksi.
Luulen, että ne oli tehty hevosenlannasta.
Isommista kylistä löysi kuitenkin Woodbineja ja Playereita.
"WILD WOODBINE" -SAVUKKEITA
PLAYER'S NAVY CUT - KESKIVAHVAA
Paljon parempia kuin armeijan tupakat.
Teimme aina vaihtokauppoja ranskalaisten kanssa.
Saatoimme antaa alusvaatteitamme,
ja saimme niillä leipää.
Vaihdoimme myös brittisavukkeitamme -
heidän viiniinsä.
Linjan takana saattoi olla -
yhtä raskasta kuin linjassa, tai pahempaa.
Jos tuli vedetyksi pois taisteluista, joutui työjoukkoihin.
Tarvikkeita kerättiin romukasasta -
kilometrien päästä.
Valtavia hiekkasäkkinippuja, valmiita pitkospuita -
ja piikkilankaa, joka oli pahinta.
Se oli aina kovaa työtä.
Sitä oli enemmän sekatyömies kuin taistelija.
Kaikkia väsytti, mutta sillä ei ollut väliä.
He olivat myös henkisesti uupuneita.
He olivat tulleet linjasta lepovuoroon,
ja tällaista lepoa he saivat.
Viekää se tuonne.
Tavaraa kuljetettiin kevytraiteita pitkin.
Rakennettiin kapeat raiteet.
Ne eivät olleet muuta -
kuin lavoja pyörien päällä kevyen veturin vetäminä.
Raiteet olivat aina varsinainen riesa,
koska junat putosivat niiltä koko ajan.
Juna karkasi käsistä loivassa alamäessä -
ja törmäsi edessä olleeseen.
Pitkospuut lentelivät ympäriinsä.
Veimme usein kenttäpakkimme veturiin,
ja saimme kiehuvaa vettä teetä varten.
Sitten toinen.
Muodostakaa jono.
Saksalaiset näkisivät höyrymoottoreista nousevan sauhun.
Siksi linjaan ajettiin lähinnä bensiinijunilla.
Raiteet ulottuivat vain yhdyshautaan asti,
ja siitä eteenpäin oli työnnettävä käsin.
Joku tuli sanomaan:
"Nyt se tapahtuu. Pääsemme jouluksi kotiin.
Menkää katsomaan pellolle, niin näette."
Hän ei kertonut syytä. Menimme kuitenkin.
Ne olivat tien vieressä pressuilla peitettyinä.
Näimme vain kulmikkaan muodon.
Upseeri sanoi: "Näistä pitää olla hiljaa."
Kysyimme, mitä ne olivat. Hän vastasi: "Tankkeja."
Vesi oli vähissä, joten luulimme, että hän puhui vesitankeista.
Luulimme saavamme täydennystä.
Se oli tarkkaan varjeltu salaisuus.
Olimme iloisia,
koska niiden ihmekoneiden avulla voittaisimme.
Kohta kaikki pääsisivät kotiin.
Se ei tietenkään mennyt niin.
Meidät vedettiin pois linjasta,
ja ankarat harjoitukset alkoivat.
Survaise pistin säkkiin, huuda helvetisti.
Siinä harjoiteltiin pistimen survaisemista ihmiseen.
Kävimme ampumaradalla kivääreinemme.
Kiväärikranaattien ampuminen vaati erikoismiehen.
Ne olivat kömpelöitä aseita.
En pitänyt niistä.
Pakkomarsseja, marsseja ilman lepoa,
hyökkäämistä edestäpäin, sivuilta,
molemmilta sivuilta, yöaikaan.
Mietimme, minkä ihmeen vuoksi tätä tehtiin.
Armeijakunnan komentaja sanoi saaneensa ohjeet -
murtautua saksalaisten linjojen läpi.
Yhtäkkiä saimme marssikäskyn.
Meidän oli palattava etulinjaan -
vain parin päivän levon jälkeen.
Näimme, kuinka tarvikkeita,
lähinnä ammuksia, kuljetettiin linjaan.
Meille ei kerrottu paljoakaan,
mutta tiesimme, että se olisi suuri hyökkäys.
Tykistöä tuotiin eteen,
ja etuasemat täytettiin ammuksilla.
- Ensin nämä toiset. - Selvä.
Kun hyökkäys läheni, linja heräsi eloon.
Siellä oli paljon vaarallisempaa eikä enää yhtä hauskaa.
Saksalaisten konekiväärien kimppuun hyökättäisiin pistimin.
Kaikkien joukkojen tulee ymmärtää -
tämän operaation tärkeys.
Saksalaisia on vähemmän,
ja he ovat heikommin aseistettuja. Heitä odottaa tuho.
Jos jokainen mies -
tekee osansa paikallisista vaikeuksista huolimatta,
olen varma, että prikaati kunnostautuu tässä -
ensimmäisessä taistelussaan.
Jokainen muistakoon, että Englanti katsoo teihin.
Marssimme läpi yön,
ja se oli niin rankkaa,
että vierellä kulkeneet upseerit -
työnsivät uupuneita takaisin muotoon.
Jalat kävelivät kuin automaattisesti.
Minusta tuntui kuin olisimme olleet unissakävelijöitä.
Lisää miehiä tuotiin linjaan.
Rykmenttejä tiivistettiin.
Olimme juoksuhaudoissa kuin sardiinit purkissa.
Kapteenimme oli suurenmoinen. Hän ei koskaan käskenyt huutamalla.
Hän antoi käskyt normaalilla äänellä.
"Emme tiedä tarkkaan, mutta juoksuhauta on -"
ehkä 200 tai 250 metrin päässä.
Minä menen ensimmäisessä aallossa, te toisessa.
Kun sulkutuli alkaa, lähdemme liikkeelle.
"Käskekää miestenne olla valmiina."
Sellaiset käskyt saimme.
Kaksi hyökkäyskomppaniaamme -
eivät tienneet, miten toimisivat, kun hyökkäys alkaisi.
Kapteeni Neville keksi -
antaa jokaiselle joukkueelle jalkapallon,
jota he potkisivat eteenpäin ja seuraisivat.
Luulen, että se auttoi valtavasti.
Se vei ajatukset muualle.
Meillä oli kaulassa ylimääräinen patruunavyö,
ja kaikilla oli lapio tai hakku.
Odotimme juoksuhaudoissa hetken koittavan.
Kaikkien kellot oli synkronoitu.
Olin niin sanottu ensimmäinen pistinmies.
Kannoin kivääriä -
pistin valmiina iskuun,
ja muut miehet kantoivat -
laukuissa pommeja.
Meidän käskettiin olla valmiina minä hetkenä hyvänsä.
Se hetki kuitenkin viipyi aina vain,
ja se tietenkin lisäsi jännitystä.
Varokaa piikkilankaa.
Joukkueeni käskettiin testata tulitusta.
Meidän piti kävellä kohti vihollista.
Etenimme parisataa metriä, kunnes meidät kutsuttiin takaisin.
Edeltävinä päivinä ei ammuttu valmistelevaa tykkitulta.
Vain yksi napakka isku juuri ennen taistelua.
Tykistöä tarvittiin hajottamaan -
vihollisen piikkilanka.
Tulta!
Käskin tulittaa vihollisen mahdollisia kokoontumisalueita.
Tykkituli alkoi,
ja maa vavahteli.
Näimme sadoittain tykkien välähdyksiä.
Valmiina, tulta.
Yksi, tulta!
Kaksi, tulta!
Kolme, tulta!
Neljä, tulta!
Ladatkaa.
Tulituksen alettua saksalaiset vastasivat.
Meidän oli istuttava pommituksen alla neljä tuntia.
Ensin eteni suuri joukko tankkeja.
Kuulimme niiden jyrinän ja kalinan.
Tankkeja oli 320.
Odotimme merkkiä. Olimme valmiina.
Kaikki olisivat halunneet mennä, mutta odotimme yhä.
Emme saaneet nukuttua sinä yönä -
oman tykistömme metelin takia.
Se tulitti tauotta.
Meitä pyydettiin antamaan -
henkilökohtaiset tavarat upseerille.
Esimerkiksi valokuvat ja tärkeät kirjeet.
Kuulin hiljaista keskustelua,
ja mietin, kuinka moni näkisi auringonnousun.
Maksukirjassa oli ohjeet testamentin tekemiseen,
jos oli menossa taisteluun ensi kertaa.
En viitsinyt. Minulla ei ollut omaisuutta.
Vierustoveri oli paras ystävä, vaikka eilen -
hän saattoi olla tuntematon.
Kun jäljellä oli tunti,
ne olivat elämän sekä pisimpiä että lyhimpiä tunteja.
Meillä oli rajattomasti aikaa ajatella.
Itse pohdin asioita syvällisemmin -
kuin ikinä ennen.
Jotkut eivät ehkä pysty ajattelemaan.
He pitivät ehkä tilannetta sellaisena,
ettei ajatteleminen onnistunut.
En usko sen olleen pelkoa.
Meillä oli työ,
ja siinä kävisi miten kävisi.
Ymmärsimme, että loppu tulisi ennemmin tai myöhemmin.
Joko kaatuisimme tai haavoittuisimme.
En pelännyt kuolemaa lainkaan,
mutta käden tai jalan menetys kauhistutti minua.
Ei ole mukavaa odottaa hyökkäystä tunnin ajan.
Juttelimme ja yritimme pitää mielialaa yllä.
Kerroimme härskejä juttuja ja soitimme suutamme.
Meillä oli tuhat tykkiä parin kilometrin päässä takanamme.
Kuvitelkaa kaiken sen lentävän päidenne yli.
Toiseen suuntaan tulivat saksalaisten ammukset.
Ääni voimistui ennenkokemattomaksi pauhuksi.
Sanaakaan ei kuullut.
Kranaatit viistivät varmaankin metrin korkeudessa.
Ilma oli yhtä helvetillistä kaaosta.
Samoin oma mieli.
Kaikki järki haihtui pois.
Pommitus sai aikaan hysteerisen tunteen.
Äkkiä yksi miehistämme alkoi valittaa.
Hän huusi ja valitti toden teolla,
ja vastaava upseeri sanoi kersantille:
"Ampukaa tuo mies!"
On vaikea selittää ihmisen reaktioita -
suuren pommituksen alla.
Hän ajatteli, että miehen huuto -
olisi vaaraksi toisille.
Kun päivä valkeni, saimme annoksen rommia.
Sitä sai kuinka paljon tahansa.
Saimme käskyn kiinnittää pistimet.
Kiinnittäkää pistimet.
Päivä valkeni kauniina -
sateisen yön jälkeen.
Kun jäljellä oli viisi minuuttia, miehet seisoivat hiirenhiljaa.
Ääntäkään ei saanut päästää.
Pelkäsin enemmän silloin, kun istuin odottamassa.
Silloin pelkäsin todella paljon.
Upseeri huusi riville: "Ovatko kaikki valmiina?"
Minä vastasin:
"En saa pistintäni kiinnitettyä."
Hän sanoi: "Hemmetti, Maydwell, pidä kiirettä."
Lähetin prikaatin päämajaan viestin,
että olimme valmiita.
Ikävä kyllä tapahtui pieni virhe.
Tunsimme, kuinka maa järisi.
Se oli miina, jonka olisi pitänyt olla saksalaisten juoksuhautojen alla.
Se olikin ei-kenenkään-maalla,
ja sen ansiosta saksalaiset pääsivät asemiin kuoppaan.
Kersantti Moore seisoi juoksuhaudan takana.
Hänellä oli revolveri, ja hän sanoi:
"Ammun jokaisen, joka perääntyy."
Jos emme etenisi, emme tulisi takaisinkaan.
Hyökkäykseen lähtöä ei vastusteltu,
ei ainakaan minun joukossani.
Tulta!
- Valmiina lataamaan. - Tulta!
HUNNIEN JOULUPUKKI
Etenisimme tykkitulen suojaamina.
Niin se teoriassa menisi.
Tulta!
Ymmärsin, että nyt hyökkäys alkaisi.
Sitten hetki koitti.
Joku huusi: "Nyt he menevät!"
Vasemmalla eteni London Scottish -rykmentti.
Käskin nostaa tikkaat ja hyökätä.
Sen jälkeen maailma oli pelkkää melua.
Tuntikausia vain melua.
Kun nousee juoksuhaudasta, pelko katoaa.
Emme juosseet.
Kukaan ei huutanut tai hurrannut. Oli kuolemanhiljaista.
Juuri astuessani ei-kenenkään-maalle joku sai luodin päähänsä.
Hänen kallonsa pirstoutui.
Se ei todellakaan ollut lupaava alku.
Tykistökeskitys eteni vihollislinjoihin -
satakunta metriä kerrallaan.
Tulta!
Brittisotilaiden rivi pistimineen -
käveli vakaasti pommituksen takana.
En ikinä unohda sitä näkyä.
Ensin jokin yksittäinen konekivääri tulitti,
mutta vain vähän. Se vaikutti liian hyvältä ollakseen totta.
Sitten tajusimme, että saksalaiset eivät avanneet tulta -
ennen kuin näkivät, miten hyökkäys etenisi.
Emme tienneet, että siellä oli 10 - 20 konekivääriä.
Sitten helvetti pääsi valloilleen.
Luojan tähden, saksalaiset todella alkoivat ampua.
He niittivät meidät maahan.
Pysy liikkeellä!
Konekiväärin luoteja tuli kuin rakeita.
En tajunnut, että suhina tuli luodeista.
Näin, kuinka miehiä kaatui kaikkialla ympärilläni.
Rivi harveni molemmilla puolilla.
Mietin: "Miksi he minua ampuvat?"
Vain muutaman metrin jälkeen sain luodin reiteeni.
Vieressäni oli eräs kapteeni revolvereineen,
ja äkkiä hän kaatui.
Toinen kaveri sai osuman jalkaansa,
mutta hän jatkoi hyppien yhdellä jalalla.
Kun luodit osuivat tankkiin,
metallinpalat lentelivät sisällä kuin partaterät.
Kaatumisiin ei kiinnittänyt huomiota.
Jos säästyi osumalta, jatkoi eteenpäin.
Äkkiä tunsin kamalan kivun vasemmassa kädessäni,
kuin kepin iskun.
Näin kädessä ison reiän.
Eräs mies juoksi edessäni,
ja luoti lävisti hänet.
Hänen lompakkonsa sisältö lennähti ulos.
Tunsin iskun oikeassa kädessäni,
ja kädestä alkoi tippua verta.
En uskonut,
että saksalainen konekiväärimies välittäisi minusta,
mutta sitten tunsin useamman luodin -
iskeytyvän oikealle puolelle vartaloani.
Tielleni osui jänis, jonka silmät olivat suurina pelosta.
Se ei voinut pelätä puoliksikaan niin paljon kuin minä.
Tovereiden näki kaatuvan joka puolella,
ja silloin tajusi sen karun totuuden,
että loppu oli tullut.
Edessäni olleet kaksi saivat osumat päähän ja rintaan.
Luodit osuivat jalkaani. Sen takapuolelle tuli ammottava reikä.
Se ei sattunut.
SOTAKUVASTO
Siellä oli totisesti vaarallista.
Sillä tavalla etenimme. Jotkut saivat osuman,
toiset jatkoivat.
Ei ollut aikaa miettiä.
Konekiväärit tulittivat,
mutta eivät osuneet, joten jatkoimme eteenpäin.
Sanotaan, että eletty elämä tulee mieleen kuoleman hetkellä.
En ollut 19-vuotiaana elänyt kauan,
ja kun näin luotien tulevan,
ajattelin vain: "Jäänkö eloon?"
Jos tulee täysosuma ja kuolee saman tien,
ei tunne mitään. Se ei ole kamalaa.
Ensimmäinen aalto tuhottiin täysin.
Kaikki kaatuivat tai haavoittuivat.
Ruumiita oli niin paljon, että niiden päälle astui väkisinkin.
Yritin astua niiden yli, ja kersantti sanoi:
"Älä kiinnitä niihin huomiota. Jatka vain."
Kävelimme kirjaimellisesti kavereidemme ruumiiden päällä.
Teurastus oli sanoinkuvaamatonta.
Reitilläni oli noin 2000 kuollutta, brittejä ja saksalaisia.
Ruumiita oli mahdoton siirtää pois edestä -
tykkitulen takia. Ajoimme kaikkien yli.
Tankin lähellä räjähtävä kranaatti -
tuntui nostavan sen ilmaan. Tunsimme valtavan paineen.
Meteli taistelun keskellä on niin valtava,
ettei yksittäisiä laukauksia edes kuule.
Meidän piti pysähtyä saksalaisten piikkilangan luo.
Oli mahdotonta edetä pidemmälle -
piikkilangan ja konekivääriasemien vuoksi.
Asemat olivat vielä reilun 40 metrin päässä.
Piikkilanka oli ehjää pommituksesta huolimatta.
Se esti näkyvyyden. Sitä tuntui olevan hehtaarikaupalla.
Se oli mustaa ruosteesta.
Tuskin edes kaniini olisi päässyt läpi.
Sitten saimme niskaamme oman tykistömme kranaatteja.
Heillä oli väärä etäisyys, tai he eivät tienneet sijaintiamme.
Kuulin, kuinka ensimmäinen srapnelliammus räjähti yläpuolellani.
Kävi vain humahdus,
ja teräskypäräni oli poissa.
En löytänyt sitä enää.
Sain sirpaleen takapuoleeni, toisen lantiooni,
yhden jalkaani ja yhden jalasta läpi.
Kaveri vasemmalla puolellani sai täysosuman.
Puolet hänen päästään levisi.
Meitä ammuttiin, ja yläpuolelta satoi sirpaleita.
Saksalaisten tykit moukaroivat meitä,
ja omamme ampuivat ylitsemme.
Kranaatit paukkuivat ympärillä. Se oli todellista taistelua,
ja se tavallaan vei mukanaan.
Järki ei toiminut lainkaan,
koska siinä tulihelvetissä ei ollut aikaa ajatella.
Se huumaava pauhu -
esti toimimasta normaalisti,
vaikka olisi kuinka halunnut.
Siellä ei katso, mutta näkee. Ei kuule, mutta kuuntelee.
Oman kitalakensa maistaa.
Nenässä tuntee höyryt ja kuoleman.
Sivistyksen pintakiilto on poissa.
Kirjaimellisesti lensin yli kymmenen metriä.
Kuulin vain eloonjääneiden huudot ja valituksen.
Jotkut olivat kahtena, jotkut kolmena kappaleena.
Jalkoja ja käsiä kaikkialla,
ja räjähdyksen kitkerä haju.
Kaikki romanttiset kuvitelmani sodasta haihtuivat.
Mieheen oli osunut kranaatti. Vasen käsi oli irronnut.
Vasen jalka oli irronnut. Vasen silmä roikkui poskella,
ja hän huusi tätiä apuun.
Verta vuotava silmä riippui sykkivänä.
Ammuin hänet.
Minun oli pakko ampua.
Hän olisi kuitenkin kuollut, ja lopetin hänen kärsimyksensä,
mutta se tuntui pahalta.
Tiesin, ettei käskyjä tulisi,
koska kukaan ei ollut niitä antamassa.
Kaikkiin upseereihin oli osunut, useimpiin aliupseereihinkin.
Hyppäsin suureen kranaattikuoppaan.
Sitä suojautui kranaattikuoppiin tai minne tahansa.
Suojaan, kunnes pommitus menisi ohi.
En ollut sankari,
joka voittaisi sodan yksin, joten menin maihin.
Maastouduin suuren kranaattikuopan reunan taakse.
Onnekseni pääsin kranaattikuoppaan.
Kutsuimme heitä "pudokkaiksi".
He pudottautuivat kranaattikuoppaan -
tykkitulen ja muutaman kaatuneen takia.
Sääli, etteivät kaikki suojautuneet.
He kuolivat ennen kuin tulitus loppui.
Luodit iskivät kuoppani takaseinään.
Satoi luoteja.
En tiedä, miten säilyin ehjänä.
Olin kuopan reunan suojassa,
ja multaa varisi niskaani.
Kuopassa oli kolme kaveria.
Yksi heistä sanoi: "He ampuvat lapiotasi."
Kun käännyimme katsomaan, luoti lävisti hänen päänsä.
Se siitä.
Päällemme kuoppaan putosi kuollut kersantti.
Luoti oli lävistänyt kaulan.
Hänellä oli komeat kiikarit,
jotka otin itselleni.
Tavaraa oli niin niukasti,
että kaikki sellainen piti ottaa.
Sakut ampuivat kranaatin toisensa jälkeen,
kunnes yksi lävisti tankin etuosan.
En ole varma, mitä sitten tapahtui. Räjähdys, luulisin.
Koulutettuina sotilaina meillä oli aina ladatut kiväärit.
Lisäsimme viisi panosta,
jotta niitä oli kymmenen sarjatuleen.
Saksalaiset nousivat asemistaan ja ampuivat meitä.
Mielestäni he olivat hyvin urheita.
Eräs saksalainen heitteli pommeja vallituksen päältä.
Ammuin hänet.
Upseeri käski meidän ampua sarjatulta.
Avasimme tulen niin nopeasti kuin pystyimme.
Se vasta oli "hullu minuutti".
Nousin ylös ja aloin kaataa saksalaisia,
olinhan tarkka-ampuja.
Kun tähtäsin, jokin iski silmieni väliin -
kuin moukari.
Menetin tajuntani. En tuntenut kipua,
mutta näin miljoonia kultaisia tähtiä tummansinisellä taivaalla.
Kun olin ampunut jo melkoisesti,
painauduin alas ja sanoin: "Kokeile sinä, Bill."
Hän ei ehtinyt edes ampua. Hän kuoli heti.
Sellaista se oli.
Sitä tunsi surua kaverin takia,
mutta sen otti rauhallisesti.
Taistelu kai karaisee.
Ammuimme sarjatulta niin kauan kuin kiväärit kestivät.
Sitten ne kuumenivat liikaa.
Rasva valui ulos puuosista.
Piiput alkoivat laajentua.
Sitten kapteeni antoi käskyn.
Oli rakennettava valli ruumiista, saksalaisista ja omistamme.
Kapteenini halusi kovasti edetä.
Hän nousi ylös. Pelkäänpä, että hän kaatui.
Kolme miestä latasi kranaattikivääreitä.
Kylvin kranaatteja koko linjaan. Huudoista päätellen -
osuin oikein hyvin.
Eräs konekivääri tähtäsi kuoppamme reunaan.
Odotin, kunnes sen panokset loppuivat,
ja jatkoin sitten etenemistä.
Kersantti sanoi: "Seuratkaa minua."
Sain ryömittyä piikkilangan alitse.
Moni meistä pääsi läpi siten.
Kokoonnuimme saksalaisten puolella piikkilangan takana.
Kranaatit viuhuivat ylitsemme saksalaisten asemiin.
Sitten ne äkkiä lakkasivat.
"Tulkaa, pojat. Murskataan ne."
Silloin rynnimme eteenpäin.
Pistinrynnäkössä useimmilla oli -
lippaan lisäksi panos piipussa.
Meillä oli riemukas tunne siitä,
että kiväärein, pistimin ja käsikranaatein -
tekisimme selvän ryökäleistä,
jotka tappoivat toverimme.
Kävimme saksalaisten päälle raivopäisesti.
Ammuimme kaikkea, mikä liikkui.
Polvistuin,
ja kersantti ampui saksalaista olkani ylitse.
Hän ampui vielä maassakin, joten kersantti tappoi hänet.
Pistintaistelussa on vain yksi oikea tapa.
Iske niin lujaa kuin pystyt.
Juoksuhaudassa makasi eräs saksalainen.
Piruparka oli kauhusta jäykkänä.
Kun mietin, iskisinkö vai ampuisinko,
saksalainen ilmestyi oikealle puolellani, toinen vasemmalle.
Lävistin siis sen saksalaisen, sitten ammuin vasemmalla olleen,
latasin uuden panoksen -
ja ammuin oikealla paenneen.
Iso joukko saksalaisia tuli rynnimällä. Ammuimme heidät yksitellen.
Tapoimme luultavasti kaikki.
Joku sanoi: "Se oli Dick-raukan loppu."
Vilkaisin ja näin, että hän makasi ilman päälakea.
Oikealla sivustallamme saksalainen, jolla oli kanisteri selässään,
ruiskutti letkusta nestemäistä tulta.
Katsoin, kuinka lieskat pyyhkivät juoksuhautoja.
Emme olleet kuulleet liekinheittimistä.
Hän poltti 23 miestämme kuoliaiksi.
Ammuin häntä rintaan, mutta hän jatkoi yhä.
Hänellä täytyi olla rintapanssari.
Sain osuman käteeni, ja huomasin vuotavani verta,
mutta osasin viskoa pommeja vasemmallakin.
Joku heitti kranaatin, ja se räjähti hänen takanaan.
Hänellä ei ollut panssaria selkäpuolella. Hän kaatui.
Eräs saksalainen juoksi asemistaan huutaen hurjasti.
Melkein kaatoi minut.
Kolme saksalaista tuli esiin kädet ylhäällä.
He olivat meidän ikäisiämme,
ehkä 19 tai 20.
Jos saksalaisia tuli kädet ylhäällä,
viitoimme heitä menemään. Emme tietenkään ampuneet.
Vangit olivat riesa.
Hätistelimme heitä pois, että pääsisimme heistä eroon.
Ainoat saksalaiset, jotka todella taistelivat,
olivat konekiväärimiehet.
He ampuivat panosvyön toisensa jälkeen eivätkä ikinä lopettaneet.
Hylsyt kasaantuivat röykkiöiksi.
Heidän parhaat miehensä olivat konekivääreillä,
ja he taistelivat kuolemaan asti.
Sumu hälveni, ja siinä oli kolme saksalaista -
konekiväärin edessä.
Se hemmetin kivääri tietenkin osoitti minuun.
Käänsin Lewis-pikakiväärin ja ammuin ensin.
Se oli silmänräpäyksistä kiinni.
Onneksi jatkoin eteenpäin.
Sodan kuluessa -
oli väistämätöntä, että aloimme tappaa eläinten lailla.
Meillä oli nuoria poikia Lincolnshirestä.
He olivat 18-vuotiaita.
Konekiväärimiehet nostivat kätensä.
Se ei auttanut. Heidät tapettiin.
Siellä taidettiin teurastaa paljon väkeä -
ennen kuin järjestys alkoi palata.
Kaikki huusivat, makasivat maassa ja valittivat,
kunnes lopuksi oli hiljaista.
Löysin saksalaisupseerin, jonka keuhko roikkui ulkona.
Hän eli yhä, mutta oli tajuton.
Keuhko laajeni ja supistui, kun hän hengitti.
Sen lähempänä en koskaan ollut ampua jotakuta lähietäisyydeltä.
Oli kuitenkin jatkettava.
Yksi kuollut saksalainen makasi kuopan reunaa vasten.
Hän oli komea. Muistutti isääni.
Kranaatti oli avannut hänet komeasti.
Rinnan etuosa oli poissa vatsaan asti -
ja kylki siististi auki.
Mainio anatominen esitys.
Varsinainen ampuminen oli ohi kymmenessä minuutissa.
Satakunta meistä 600 hyökänneestä oli jäljellä.
Eräs ryhmä tuli luoksemme.
Se oli upea tunne.
"Olen ollut taistelussa!"
Tunsin suurta ylpeyttä.
Odottakaa.
- Onko kiinni? - On.
Jos oli haavoittuneita -
tai kaatuneita,
eikä heitä saatu heti pois,
he vajosivat maahan ja katosivat.
Niin kamalaa se oli.
- Juuri noin. - Vetäkää varovasti.
Melkein perillä.
Oli varmistettava, oliko mies kuollut.
Kuolleesta ei ollut vaivaa -
lääkinnällisessä mielessä.
En osaa sanoa sitä suoremmin.
Pitäkää se suorassa.
Antakaa tilaa.
Tunsin kipua noin tunnin päästä.
Minulla oli pitkät saappaat, ja luoti oli mennyt sisään sivuttain.
Se oli kiertänyt alas jalkaa pitkin,
osunut nilkkaluuhun ja kääntynyt ylösalaisin.
No niin, poika.
- Jeesus! - Niinpä.
Sotilasmestari toi minulle kupin kuumaa teetä.
Juuri sitä tarvitsin. Se meni alas helposti.
Käveleviä kaatuneita alkoi ilmaantua.
Miehiä, joiden kädet olivat hajalla ja jotka laahasivat jalkojaan.
He suuntasivat sidontapaikoille parhaansa mukaan.
Käveleviä haavoittuneita tuli joukoittain.
Jotkut tukivat toisiaan, jotkut kävelivät omin avuin.
Lieviä vammoja käsissä tai käsivarsissa.
Jotkut ontuivat, jotkut näyttivät iloisilta -
kuin olisivat vapautuneet jostakin.
- Hei, äiti! - Hei.
- Mitä nyt?
Upseeri kysyi: "Oletko kunnossa, Payne?"
Vastasin: "Olen, pystyn kävelemään."
Hän sanoi: "Mutta olet saanut osuman takaraivoosi."
Hän antoi minulle kunnon annoksen rommia.
Kypärä otti osuman. Luulin, että pääni irtoaisi.
Pahimpia olivat rintavammat.
Hengittäminen oli vaikeaa.
Oli vain kenttäsiteitä, joita jokainen mies kantoi.
Katsomme sitä tarkemmin.
Ruoka on valmista.
Heillä oli jodia, jota he panivat reikään.
Kipu oli kamala.
Hyvin tehty.
Olipa varsinainen tuuri.
Luoti meni läpi.
Tule kantamaan tätä pakkausta. Luoja sentään.
En ollut kovin hyvässä kunnossa,
ja aloin olla kestokykyni rajoilla.
Tuskin olisin jaksanut enää kauan.
Jokaisella sotilaalla on kaiketi rajansa.
Lääkintämiehet odottavat teitä.
Hyvin tehty.
Juuri noin.
Meillä oli loistavia lääkäreitä, jotka uurastivat yötä päivää -
eri puolilla brittien rintamaa -
ja hoitivat haavoittuneita.
Kiva kuppi teetä.
Kaikki kunnossa.
Oli kuin he eivät olisi tarvinneet unta,
joten he korvasivat työllä lukumääränsä puutteet.
Hyvä. Tarvitsen paksuja siteitä.
Molemmat upseerini, kaikki kersanttini -
ja kolme neljännestä miehistäni kaatuivat tai haavoittuivat.
Sytytä tupakka.
Miehistö koostui 18-vuotiaista englantilaispojista,
jotka olivat tulleet tehtaista.
Varovasti. Noin.
Hemmetin linnut.
Mene siitä.
Porukkani auttoi pataljoonaa hautaamaan -
ne vain 17 tai 18 vuotta vanhat poikaset.
Uskomme ja luotamme -
ylösnousemukseen ja ikuiseen elämään Jeesuksen Kristuksen kautta.
Monille pojista se oli ensimmäinen tehtävä,
eivätkä he nähneet enää toista.
Käärimme heidät peitteisiin -
ja kaivoimme heille matalan haudan.
Sidoin erään hyvin pelokkaan saksalaisen haavoja.
Häntä pelotti, mitä tekisimme hänelle.
Heitä pelotti enemmän kuin meitä,
ja voin sanoa, että meitä todella pelotti.
Useimmat olivat pelkkiä poikia kuten mekin.
He vaikuttivat iloisilta vangiksi jäämisestä.
He pääsivät pois.
- Onko tämä sinun? - Minun.
- Tämä on hänen. - Sinun.
Pane se taskuusi.
Oli eräs pieni saksalaiskaveri.
Annoin hänelle tupakan. Hän oli kauhuissaan.
Minun todella kävi häntä sääliksi.
Hän oli vain noin 16-vuotias.
Me jutustelimme, ja otin hänen taskukellonsa.
Se oli normaalia. Me ryöstimme vangeilta.
No niin, mennään.
Kantakaa hänet.
He olivat aliravittuja ja kurjassa kunnossa.
No niin, pojat.
Nostakaa hänet.
Hassua kyllä, puoli tusinaa saksalaisvankia -
auttoi kantamaan minua,
ja sain taas kuusi kelloa.
Ryöstin minua kantaneet kaverit.
Aina kun saimme vankeja,
saksalaisvangit alkoivat heti kantaa paareja.
Geneven sopimus tuskin velvoitti heitä siihen.
- No niin. - Rauhallisesti.
- Kiinni on. - Pitäkää suorassa.
- Nostakaa. - Varovasti.
- Hallussa on. - Noin.
- Tulkaa. - Tullaan.
Jatkakaa.
Toin mukanani tusinan vankeja.
He olivat aseettomia, ja minulla oli vain vanha pyssyni.
Joskus oli koko joukko saksalaisia,
joita ei vahtinut yksikään britti.
He olivat todella pelokkaita.
Todella alistuneita.
Tulkaa!
Istuin käteen haavoittuneen saksalaisen vieressä.
Ihmeekseni hän alkoi puhua minulle englantia.
Hän sanoi olleensa tarjoilijana Savoy-hotellissa.
En usko, että brittisotilailla -
oli yleensä suuria tunteita -
saksalaisille kostamisen suhteen.
Saksalaisia ihailtiin ja kunnioitettiin.
Näytä hänelle.
Sodan kuluessa säälin heitä yhtä paljon kuin itseäni.
Saksalaiset olivat mielestäni hyviä sotilaita.
Ottaisin heidät mieluummin omalle puolelleni.
Jotkut saksalaiset olisivat kernaasti taistelleet yhdessä kanssamme -
ranskalaisia ja venäläisiä vastaan.
Kukaan heistä ei ajatellut, että meidän piti olla vihollisia.
Eteenpäin vain.
Saksalaiset olivat olleet tuntematonta sakkia pyöreine kypärineen,
ja sitten kohtasimme heidät.
Saksalaiset sotilaat olivat yleensä hyvin mukavia.
He olivat partureita,
kauppiaita tai jotain.
Heille vain oli puettu univormu kuten meillekin.
Olet liian pitkä! Saan sinut vielä, saksalainen.
Tulimme hyvin toimeen,
ja he jutustelivat kanssamme.
Haluatko hattusi takaisin?
Anna se hänelle.
He olivat kunnollisia perheellisiä ihmisiä -
ja ajattelivat lapsiaan paljon.
He eivät vaikuttaneet kantavan kaunaa.
Heidän oli toteltava käskyjä kuten meidänkin.
Pistä poskeesi.
En osannut saksaa, mutta jotkut osasivat.
Jotkut saksalaisista osasivat englantia.
Ymmärsimme joka tapauksessa toisiamme.
Olimme yhtä mieltä heidän kanssaan siitä,
että sota oli turhanpäiväistä.
Miksi sen piti tapahtua?
- Hän ottaa kuvan. - Olet komea.
- Kuvaan. - Tulkaa.
Kun kulkee jatkuvasti ruumiiden ohi,
se jättää jälkensä keneen vain.
Kadulla makasi iso ja lihava saksalainen.
Hänen vatsansa oli puhjennut,
ja suolet lojuivat vatsan päällä.
Joku oli pannut hänelle piipun suuhun.
Käskimme kaikki häntä nousemaan ylös.
Sakut ovat tässä suunnassa.
Saksalaisjoukot olivat urheita ja jääräpäisiä.
Heidän jälkijoukkonsa panivat hanttiin melkein Reinille asti.
Rykmentti toisensa jälkeen lyötiin hajalle.
Aavistelimme, että he olivat murtumassa.
Sanoisin heidän olleen epätoivoisia.
He tiesivät hävinneensä sodan.
Me etulinjassa tiesimme, että he olivat luovuttamassa.
Saksalaiset olivat suoraan sanoen kyllästyneitä koko touhuun.
Siten sota pikkuhiljaa tuli päätökseen.
Luulen, että useimpia saksalaissotilaita -
ei kiinnostanut, kuka voitti,
kunhan sota vain loppuisi.
Samoin ajattelivat silloin tietenkin kaikki.
Tämä riitti jo.
Ehkä pian kukaan ei enää välittänyt.
Nyt se tulee, pojat.
Olemme kuvissa.
Sodassa vaikuttaa henkilö nimeltä Huhu.
Hän tietää kaiken.
Herra Huhu kertoi, että saksalaiset neuvottelivat aselevosta.
Siitä oli suuri juliste.
"Vihollisuudet länsirintamalla päättyvät -
kello 11.00 marraskuun 11. Päivänä 1918."
Kyselimme toisiltamme, mikä päivä oli.
Joku sai selville, että oli 11. Marraskuuta.
Hymyilkää kameralle!
Meidän oli kiillotettava kenkämme ja puhdistettava nappimme.
Tiesimme sodan loppuvan,
ja uskoimme, että olisimme näkemässä sen päättymisen.
Luettiin julistus, jossa sanottiin,
että vihollisuudet loppuisivat kello 11.00 sinä aamuna.
Julistukselle ei hurrattu millään tavalla.
Yhdentoista aikaan tykkien ääni vain vaimeni -
kuin kaukainen ukkonen.
Ikinä ei ollut hiljaista, ja nyt ei kuulunut ääntäkään.
Oli uskomatonta, että saattoi seistä suorassa vaaratta.
Se oli aavemaista.
Tunsimme kaiketi helpotusta ja iloa,
mutta emme juhlineet.
Upseerimme sulki kellonsa ja sanoi:
"Mitähän me kaikki nyt teemme?"
Mitään mielenilmauksia ei ollut.
Mitään ei sanottu. Kaikki vain lysähtivät.
Emme olisi voineet juhlia -
muulla juomalla kuin teellä.
Se oli elämämme latteimpia hetkiä.
Emme ymmärtäneet asiaa.
Tuntui kuin olisi saanut potkut töistä.
Jotkut meistä eivät muusta elämästä tienneetkään.
Mitä tekisimme seuraavaksi?
Kuin meistä olisi tullut tarpeettomia.
Kaikista tuntui siltä.
Olimme tolaltamme. Meillä ei ollut töitä, joihin mennä.
Paluu ei houkuttanut.
Emme iloinneet tai laulaneet.
Olimme aivan tyhjiä tunteista.
Olimme liian lopussa nauttiaksemme siitä.
Kaikki loppuu aikanaan, näytelmäkin voi olla liian pitkä.
Se ei loppunut hiljaiseen pihinään, mutta jotain sinne päin.
LÄHES MILJOONA BRITTIÄ -
JA IMPERIUMIN SOTILASTA KAATUI VUOSINA 1914 - 1918.
Lähdin todella mielelläni.
Olin saanut tarpeekseni.
Se alkaa ajan mittaan vaatia veronsa.
Onneksi se koko roska oli ohi.
Minun osaltani se oli takana,
ja siirtyisin eteenpäin elämässä.
Ensin kirjoitimme kotiin, että olimme kunnossa.
Päiväsimme kirjeen huolellisesti.
Olin kiinnostunut luonnosta -
ihmisten tekemien kauheuksien jälkeen,
ja ilahduin suuresti löytäessäni -
kranaattikuopista kieloja ja kukonkannuksia.
Jahtasin myös suruvaippoja -
ja ritariperhosia Aisnen rannoilla.
Menimme Boulogneen.
Palasimme täyden pakkauksen kanssa.
Matkasta jätettiin vain patruunat.
Ne oli heitettävä pois.
Pidimme silti kiväärimme.
Matkustimme Folkestoneen.
Siellä odottivat pitkät pöydät ja mukavat naiset,
joilta sai pasteijan tai pullan ja kupin teetä.
Se kelpasi mainiosti.
Saavuimme junalla Victoriaan, missä hajaannuimme.
Menimme kasarmille, ja sinne jätettiin kiväärit,
pistimet ja kaikki.
Esillä oli paljon pukuja, hattuja ja kenkiä.
Heille sanottiin, millaisen ja minkä värisen halusi,
ja he ottivat mitat.
Kauhistuin sitä, millaista täällä oli -
ja millaista oli etsiä työtä.
Suurtyöttömyys vallitsi. Ajattelin, ettei tämä ole kaksista elämää.
Oli kovaa huomata -
olevansa kaupallisesti arvoton.
Entisiä sotilaita kohdeltiin kurjasti. Heitä ei haluttu.
Joistakin työpaikoista heidät torjuttiin jo etukäteen.
Sellainen asennoituminen oli vastassa.
Eräs kavereistani kaatui,
ja ensi töikseni palattuani menin -
hänen äitinsä luokse.
Hän halusi lyödä minua paistinpannulla.
Hänen poikansa kuoli, minä palasin.
Hän oli hyvin katkera.
Ensimmäisenä iltana kotona -
menin vanhaan sänkyyni.
Nukuin sängyssä ensimmäistä kertaa värväytymiseni jälkeen.
Kun äitini toi teekuppini aamulla,
olin sikiunessa lattialla.
Sodasta ei koskaan puhuttu.
Se ei ollut lainkaan kiehtova keskustelun aihe.
Useimpia se ei kiinnostanut ollenkaan.
Kun palasin kotiin,
isäni ja äitini eivät tuntuneet -
ensinkään kiinnostuneilta tapahtumista.
Heillä ei ollut mitään käsitystä sodasta.
Ei ollut mitään syytä, miksi ketään meistä miljoonista -
olisi kiitelty siitä,
että möyrimme mudassa ja hukkasimme hyvät tavat.
Kun toisinaan puhuin siitä,
isäni kiisteli seikoista,
joista hän ei voinut tietää,
koska hän ei ollut siellä.
Jokainen sotilas on kertonut minulle kokeneensa samoin.
Olimme eri väkeä kuin siviilit.
Tovereille saattoi puhua, ja he ymmärsivät,
mutta siviileille ei kannattanut yrittääkään.
Vaikka he yrittivät olla myötätuntoisia,
hyvää tarkoittaneiden ihmisten yritykset osoittivat,
etteivät he ymmärtäneet asiaa lainkaan.
He eivät käsittäneet sen mittasuhteita.
He eivät ymmärtäneet,
että tutut, joiden kanssa oli potkinut palloa,
kuolivat vieressä.
Ystäväni, joka värväytyi kanssani,
lojui maassa kuin lumppusäkki,
kunnes ruumis mustui ennen kuin hänet vaivauduttiin hautaamaan.
He tiesivät, että miehet palasivat mudan ja täiden peitossa,
mutta eivät ymmärtäneet juoksuhaudassa istumisen piinaa,
kun odottaa jonkin putoavan niskaan.
Oli mahdotonta selittää sitä kamaluutta,
kun ihmiset elivät ja käyttäytyivät kuin eläimet.
Sodan kammottavuutta ei ymmärretty.
Sen kuviteltiin olleen yhtä suurta ratsuväen rynnäkköä.
He eivät käsittäneet. Miten olisivat voineetkaan?
Se alkoi järjellisissä rajoissa.
Taisteltiin hevosen selässä miekoin.
Se kuitenkin kehittyi joksikin karmeaksi.
Väki ei ymmärrä aseiden tuhovoimaa.
Sotilaan elämä ei sodan lopussa ollut minkään arvoinen.
Kukaan meistä ei ole sankari.
Emme pitäneet tapetuksi tulemisesta.
Kun puhuimme keskenämme, sanoimme usein:
"Tällaista sotaa ei enää tule."
Miten kestimme sen?
Kyse oli osittain pelkäämisen pelosta.
Sen pelosta, että jää kiinni pelosta.
Toisaalta uskosta ihmisiin, taistelutoveriin.
Hänen luottamustaan ei saanut pettää.
Kumpikin puoli voi olla osin oikeassa, mutta sota on hirveää.
Sotaa pitäisi välttää kaikin keinoin.
En vieläkään näe oikeutusta sille.
Se kaikki oli kamalaa.
Uskon historian osoittavan, ettei se ollut sen arvoista.
Minua ärsytti todella vain se,
kun menin takaisin töihin kotiutumiseni jälkeen.
Menin varastoille,
ja tiskin takana oli tuntemani kaveri.
Hän sanoi: "Missä olet ollut? Yövuoroissako?"
ISOISÄLLENI
HÄN PALVELI BRITANNIAN ARMEIJASSA VUOSINA 1910 - 1919
KERSANTTI - PALKITTU KUNTOISUUDESTA SOUTH WALES BORDERERS -RYKMENTTI
JA HEIDÄN MUISTOLLEEN
KERSANTTI - MONMOUTHSHIRE-RYKMENTTI KAATUI 8.5.1915
VÄNRIKKI UUDEN-SEELANNIN KAIVAJAT & KIVÄÄRIPRIKAATI
KAATUI 4.5.1918
KIITOS HISTORIOITSIJOILLE, JOTKA TALLENSIVAT NÄMÄ ÄÄNET
.:: TWA - Your Source Of Quality! ::. www.nordicB.org
Tekstitys: Tero Vaaja